La platja

El matrimoni format pels joves Doro i Clelia rep a la casa d’estiueig de la Riviera la visita d’un vell amic que, observador i incisiu, es demana si hi ha alguna esquerda en l’aparent felicitat de la parella. En un ambient dominat per la frivolitat estiuenca i la sensibilitat a flor de pell, el lúcid personatge serà testimoni d’un seguit de confessions, estats d’ànim i insinuacions a partir dels quals haurà de corroborar les seves sospites. Amb aquest deliciós relat, el fins aleshores poeta Cesare Pavese va confirmar-se com a novel·lista el 1942. Alguns dels motius més singulars de la seva narrativa ja hi prenen vida, en una síntesi magistral del seu món interior i la societat piemontesa.


La platja


El company

A la vida de Pablo, la figura d’Amelio, «el company», és un signe revelador. Aquest personatge marcarà d’antuvi i d’una manera definitiva la vida de Pablo. Més tard, l’amor inquiet i malaurat de Linda i el de la tímida i esquívola Gina conduiran Pablo al món de la incertitud femenina i a la desil·lusió sentimental. Alhora, el seu esperit inquiet farà que senti sovint la necessitat de canviar de treball, de viatjar, i així arribarà a comprendre el sentit de la seva vida quotidiana a Torí, a través d’una Roma idealitzada. Finalment, el seu engatjament en la lluita política i el record constant del seu company, que encara continua essent un exemple indestructible per a ell, faran que Pablo s’encari bruscament a la realitat i trobi una significació a la seva existència.


Diàlegs amb Leucò

Cesare Pavese, a qui molts s’obstinen a considerar un pertinaç narrador realista, especialitzat en camps i perifèries americano-piamonteses, ens descobreix en aquests Diàlegs un nou aspecte del seu temperament. No hi ha escriptor autèntic que no tingui les seves llunes, el seu caprici, la musa amagada que tot d’una l’indueixen a fer-se eremita. . Pavese s’ha recordat de quan era a escola i d’allò que llegia: s’ha recordat dels llibres que llegeix cada dia, dels únics llibres que llegeix. Ha deixat, de creure per un moment que el seu tòtem i tabú, els seus salvatges, els esperits de la vegetació, l’assassinat ritual, l’esfera mítica i el culte dels morts, siguin inútils extravagàncies, i ha volgut cercar-hi el secret d’alguna cosa que tots recorden, tots admiren un xic cansadament i atorgant-,hi un somriure badallat. D’aquí han nascut aquests Diàlegs.


Salveu en Rafe!

Riu moltíssim amb les noves aventures i peripècies d’en Rafe! Continuen les esbojarrades peripècies d’en Rafe Khatchadorian! Si vol sobreviure, haurà d’entrenar-se i assolir les nocions bàsiques de supervivència per a principiants: escalar un penya-segat, navegar per ràpids i enfrontar-se a les seves pròpies pors. Perquè els pitjors anys de la vida d’en Rafe de vegades són bons. D’altres vegades, dolents. Però per sobre de tot són per petar-se de riure.


Trenta manaments

Perquè mai com ara les aules han estat tan malament. Perquè mai com ara els pares van estar tan ocupats en altres coses que no fossin els seus fills. Perquè mai com ara els professors han estat més sols en la seva tasca docent. Perquè mai com ara els directors i caps d’estudis van desitjar exercir un càrrec amb l’única finalitat de fugir del guix i de l’aula. Perquè mai com ara hi ha hagut tant inspector pocavergonya. I perquè mai abans l’Administració va mostrar tant menyspreu per l’educació dels joves. Mai. Mai tant com ara. Sobre educació està tot escrit. Només falta posar-ho en pràctica. Per això, calen collons i una mica d’intel·ligència.


Trenta manaments

Perquè mai com ara les aules han estat tan malament. Perquè mai com ara els pares van estar tan ocupats en altres coses que no fossin els seus fills. Perquè mai com ara els professors han estat més sols en la seva tasca docent. Perquè mai com ara els directors i caps d'estudis van desitjar exercir un càrrec amb l'única finalitat de fugir del guix i de l'aula. Perquè mai com ara hi ha hagut tant inspector pocavergonya. I perquè mai abans l'Administració va mostrar tant menyspreu per l'educació dels joves. Mai. Mai tant com ara. Sobre educació està tot escrit. Només falta posar-ho en pràctica. Per això, calen collons i una mica d'intel·ligència.


El doctor Givago

Les circumstàncies de la seva aparició feren d’El doctor Givago una de les novel·les més discutides del seu temps. El pas dels anys no ha fet altra cosa que demostrar que l’obra és un document important de la vida del Moscou pre-revolucionari i de la Rússia de la Revolució d’Octubre i que està dotada d’un alè narratiu considerable. El doctor Givago, intel·lectual burgès mig positivista mig tolstoià, pateix les dures proves que la revolució —una revolució que ell creia, en abstracte, necessària— va imposar a tota la societat russa. Però la seva actitud és absolutament passiva: es refugia en la família, en un deler de pau individual i, sobretot, en un gran amor «impossible», que esdevé segurament el tema literari més important i reeixit de la novel·la. El gran poeta que és Pasternak ens hi ofereix, a més, un conjunt de descripcions inoblidables, tant de sentiments com de paisatges, que constitueixen alguns dels grans moments d’aquesta obra monumental.


Bressol

Recull d’uns dels poemes més antics de Tònia Passola, on l’aventura poètica que dibuixen els llibres és matisada amb acolorides pinzellades i ressons.


Llàgrimes sobre Bagdad

Bagdad, primavera del dos mil tres, mentre els tambors de guerra amenacen la ciutat, l’Erfan, una nena de tretze anys, representa la seva darrera funció, El llag dels cignes. La seva única preocupació és ballar, li fa il·lusió arribar a ser la gran Pavlova iraquiana. Viu feliç amb la seva família, els pares, la Bibi i la seva germaneta petita, la Mawj. Fins que un gran terrabastall canvia la seva confortable vida de soca-rel, la guerra li esborra totes les il·lusions i la transporta a un altre món, ple de penúries, sense aigua, sense llum, on la prioritat és sobreviure. L’Erfan aprendrà a subsistir en aquesta nova vida, fent pinya amb la resta de la seva família i amb els nous amics que trobarà en el camí, valorarà la importància de les petites coses i descobrirà l’amor. Malgrat tot, no perdrà mai l’esperança que algun dia el seu país retrobarà la pau i ella tornarà a ballar.


Like. Blau

En un món distòpic on la natura ha desaparegut, tot és artificial. Per aconseguir likes, has de ser un bon ciutadà, complir totes les regles i suggeriments i, esdevenir popular i simpàtic en una societat en què mana l’estètica, que només permet l’ús de només dos colors: el blanc i el blau. No hi ha llibres, no hi ha música, ningú no es qüestiona res, la paraula mort no existeix en el vocabulari. Ningú no es mira als ulls, tothom interactua mitjançant les pantalles.


Christian

Christian, novel·la guardonada amb el Premi Sant Jordi 1982 —en paraules del seu autor, «un exercici d’escriptura»—, presenta la rebel·lió frustrada d’un estudiant dels anys 80 que des del seu món adolescent rebutja els mecanismes d’una societat consumista. La crítica que en fa, a voltes radical i crispada, deixa, però, una porta oberta a l’esperança —esperança tenyida d’escepticisme— pel camí del sentiment i de l’amor.


Y의 비극 (동서 미스터리 북스 4)


잘 듣는 습관


50 consells per no semblar gaire català 50 consells per no semblar espanyol


확신의 힘

(주)북이십일 21세기북스


나는 매주 시체를 보러 간다

(주)북이십일 21세기북스


우리는 모두 별에서 왔다

㈜북이십일 21세기북스


Assassinat a l’Escola del Treball

Barcelona, 1918. Un home és assassinat a trets davant l’Escola de Treball. La personalitat de la víctima i les causes de la seva mort violenta seran el fil conductor de la novel·la. Màquines de vapor, sindicalistes, dinamos, enginyers, la Gran Guerra, el dic flotant, l’Escola del Treball, pistolers, nous aliatges, agents alemanys… Tot plegat forma una xarxa indesmallable.


안락


예의 바른 나쁜 인간


오목눈이의 사랑


드가


다시 태어난다면, 한국에서 살겠습니까

㈜북이십일 21세기북스


나를 지키는 대화, 커뮤라이제이션


기록형 인간


1분 전달력


우리에게는 헌법이 있다

㈜북이십일 21세기북스


Per què corren els presos? L’aventura de dotze reclusos a la Marató de Barcelona

Per què corren els presos? és una història de llibertat, perquè córrer és el símbol primer d’una persona lliure, però és també el relat d’una desesperació, perquè no hi ha res més terrible que estar tancat entre reixes.El periodista Jordi Panyella explica amb detall i implicació la història de dotze homes empresonats a Quatre Camins que van traspassar els murs del centre penitenciari per preparar-se per disputar la Marató de Barcelona del 2017.L’entrenament va portar els reclusos a enfrontar-se als seus límits, a unes fronteres emocionals i físiques que no havien cregut mai que podrien superar. Es van convèncer que un dia podien guanyar.


페르메이르


정신과는 후기를 남기지 않는다


GV 빌런 고태경


Barcelona 2020. Crònica visual d’una ciutat confinada

Que un periodista de la premsa escrita, redactor des de fa més de trenta anys, de cop i volta es posi a escriure amb imatges, fent fotografies, només pot voler dir dues coses: o que s’ha tornat boig o que el món s’ha capgirat tant que ni es reconeix.Jordi Panyella (Barcelona, 1966) encara continua escrivint al diari El Punt Avui, com sempre, però el món ha canviat radicalment. I sobretot la seva ciutat, arran del brutal impacte de la crisi de la Covid-19.Barcelona 2020 desgrana a través d’un relat teixit amb imatges captades durant el confinament de dos mesos el dia a dia de la ciutat, aquesta meravellosa ciutat, els carrers i la gent, en una primavera única, buida de vida, plena de por i espant, lluites i esperances. És la crònica visual d’un esdeveniment històric que marcarà tota una generació. És un relat únic, carregat d’emocions, el testimoni gràfic d’uns dies irrepetibles.


인류에게 필요한 11가지 약 이야기


헤세


감사하면 달라지는 것들


Tendres van ser els dies

A mig camí del record i de les memòries, Tendres van ser els dies són vint proses que expliquen com érem els homes i les dones del poble als anys cinquanta i seixanta, amb arrels en la terra i amb la mirada al cel, esperant el pa de la pluja, l’amor de les collites i les carícies del sòl. Escrites amb una veu mansa i amb la lletra endolcida, els lectors trobaran en les descripcions de Tendres van ser els dies tot l’aroma, el gust sencer i el so harmònic d’un món que caminava lent entre la bellesa de les coses simples i el coneixement d’una sensualitat primitiva i rotunda.


나는 오늘도 행운을 준비한다

제니스 캐플런, 바나비 마쉬 역 / 김은경 저


세상을 읽는 새로운 언어, 빅데이터

㈜북이십일 21세기북스


인생학교 [돈] 돈에 관해 덜 걱정하는 법


Va ploure tot el dia

Una catalana que ha viscut trenta anys d’exili polític torna a la seva terra. Decisió arrauxada? No comptava amb alguns problemes del retorn, però ha cremat els vaixells. Les sorpreses culminen en una visita que rep un matí de pluja. Ha d’explicar per què, a què ha tornat. Explicar-ho és evocar vicissituds d’exili, moments d’una lluminosa adolescència a Balaguer, d’una joventut militant a la Barcelona de la guerra. La novel·la és aquest joc i xoc de records que tenen una mateixa decoració: la pluja. Del contrast entre uns fets i altres en surt una societat diferent de la que esperava la dona que torna: més que la constatació, l’evocació és subjectiva i vacil·lant, potser polèmica. Mites i fòbies hi són esbocinats amb una mena de dèria: arrelar en una realitat que idealitzarà, rebaixant, fins i tot, el que ha deixat en un exili actiu. És una existència apassionada que es mou entre l’ideal polític i el desfici d’esperar la vellesa física a casa, després de tota una joventut que, malgrat tot, l’exili no ha frustrat.


인생학교 [세상] 작은 행동으로 세상을 바꾸는 법


L’instint

L’instint és la història d’un poble petit que es queda sense llum. A l’entorn d’aquest fet, accidental i fantàstic, la novel·la avança encadenant històries que descobreixen una fauna de personatges diversos atrapats per l’adversitat. Amb un estil eficaç i captivador, Sergi Pàmies retrata les grandeses i misèries d’un poble imaginari on les persones, el riu, els animals, les plantes i els objectes tenen el mateix protagonisme a l’hora de teixir la narració. Sense concessions ni tampoc cap renúncia a la tendresa, Pàmies torna a sorprendre’ns amb una història aparentment senzilla en la qual cada detall contribueix, de manera decisiva, al desenllaç.


키다리 아저씨

진 웹스터 지음, 한유주 옮김


굿 라이프

(주)북이십일 21세기북스


La bicicleta estàtica

Els naufragis de la maduresa són al centre d’aquest nou recull de dinou relats de Sergi Pàmies. Les fatalitats individuals i col·lectives, la capacitat de sobreviure-hi i les emocions de tota mena que provoquen són tractades amb l’estil obsessiu i sobri que ha caracteritzat els últims llibres de l’autor i que ha aconseguit atrapar milers de lectors. Per primera vegada, Pàmies construeix ficcions a partir de materials autobiogràfics, i retrata les dificultats existencials d’uns personatges que, amb una determinació tan absurda com heroica, tenen esma per pedalar sense moure’s del lloc.


모르는 영화의 사운드트랙을 듣다


인생학교 [시간] 디지털 시대에 살아남는 법


인생학교 [정신] 온전한 정신으로 사는 법


Quiero. Poesía reunida (2012-2018)

Emoción y reflexión conviven en los libros de poemas de Alejandro Palomas, reunidos en este volumen que suma a los tres ya conocidos —Tanto tiempo (2012), Entre el ruido y la vida (2013) y Aunque no haya nadie (2014)— un cuarto hasta ahora inédito, Quiero, definido por el autor como un pequeño viaje por el despertar a la segunda vida de un hombre que no tuvo una infancia entera y al que ahora, cumplidos los cincuenta, el tiempo le ha dado un respiro.Al novelista, explica el poeta, le hace falta respirar con el aire de este otro que es y no es el mismo escritor, un aire más íntimo, más directo, menos elaborado. La del poeta es una voz distinta, tiene un color distinto, aunque su música se asemeja mucho a la del narrador. Desde siempre ha entendido la poesía como un continuum, y eso explica que aborde los poemarios —su escritura— como lo haría con una obra de ficción: hay un principio y un final, pero las partes forman un todo que no puede desgranarse. Se alimentan unas de otras en forma y fondo y están escritas para leerse en silencio, para no compartirse con ningún otro ruido que no sea el de la propia voz resonando en la cabeza de quien las recrea desde el vacío interior.


어떻게 최고의 나를 만들 것인가


El Quincorn

En el punt culminant del relat el protagonista Pròsper Colonel·la espera un xaman, però de la perspectiva del carrer en surt un crupier que li mostra cinc cartes de pòker. Mira-te-les, no són bones ni dolentes en si mateixes, tot depèn del joc. Remena un cop i un altre, les estén, en fa un ventall, en fa un acordió, les canvia de lloc a velocitat prodigiosa, la que ha desaparegut a la seva màniga surt del coll de la meva camisa. En vols triar una? Vols que la triï jo: Per on et sembla que tirarem? Cap a l’amor? Cap a la filosofia? Cap als diners? El menú de la vida. Les especialitats de l’existència. El mateix Pròsper, com a narrador, és el crupier que ofereix al lector la visió del lloc on l’atzar s’enfronta amb l’elecció de lectures d’una història romàntica que és, successivament i alhora, crònica d’una passió absoluta, relat del cas de consciència d’un funcionari públic que veurà la seva integritat compromesa per la indolència i l’avarícia, i relació de la recerca històrica d’un singular Joc d’escacs Tridimensional, que porta a entreveure un complex conjunt d’operacions intel·lectuals l’objectiu final de les quals sembla ser una entelèquia metafísica anomenada El Troiacord. Amb El Quincorn, Miquel de Palol ha aconseguit una obra de gran ambició literària, i a través d’una precisa construcció narrativa ens condueix cap als matisos més recòndits del món sempre i obscur i fascinant dels sentiments i el pensament humà.


El Legislador

El doctor Florestan arriba a Nova York convocat a una reunió d’alt nivell i contingut secret. L’endemà, en un saló de les Nacions Unides, Florestan en descobreix el motiu: hi ha un noranta-vuit per cent de probabilitats que el cometa Frazella-Gröss topi contra la Terra, i és molt possible que esborri qualsevol traça de vida superior al planeta. Per això, una comissió ha de treballar en el projecte Àguila de Troia, que consisteix a posar en òrbita una estació-refugi en què podrà sobreviure la civilització humana fins que pugui tornar a habitar la Terra. Aquest és l’argument essencial de El Legislador, l’última novel·la de Miquel de Palol. El lector, però, s’enganyaria si es pensés que es troba davant d’una obra de ciència-ficció. És un relat sobre els problemes ètics que provoca una presumpta tria dels trets essencials de la humanitat. Una història de fons filosòfic sobre qüestions biològiques, antropològiques, culturals i sociopolítiques. Una narració gairebé romàntica sobre l’amor de Florestan per Maria Steinway, sobre el viatge que arrossegarà Florestan per mig món rere la idea de recuperar-la i retrobar el seu passat, retrobar-se ell mateix al cap i a la fi.


Cançó de bressol

Un periodista que investiga les morts inexplicables d’uns nadons descobreix el patró comú: un llibre de poemes d’arreu del món, sempre obert per la pàgina 27, on apareix la terrible cançó que algunes cultures ancestrals cantaven per posar fi al dolor i al sofriment: però que ara és l’inici d’una espiral de maldat. El protagonista comença aleshores la recerca de tots els exemplars del llibre per destruir-los. Chuck Palahniuk presenta amb severitat la fascinació que desperta la possibilitat de jugar amb la vida i la mort, reflexiona sense embuts sobre les diferents concepcions del bé i el mal, diagnostica una societat saturada i consumida per si mateixa, planteja una realitat alterable i esfereïdora i critica un món que s’adorm mentre algú llegeix una cançó de bressol.


Club de lluita

Club de lluita (títol original en anglès: Fight Club) és la primera novel·la de Chuck Palahniuk, publicada el 1996. La trama gira al voltant d’un protagonista sense nom que lluita contra la seva creixent molèstia cap al consumisme i els canvis de l’estat de la masculinitat en la cultura nord-americana. En un intent per superar-la, crea un club de boxa clandestí com a nova forma de teràpia. La novel·la va ser adaptada al cinema amb el mateix títol el 1999 pel director David Fincher, el qual la convertiria en un fenomen de la cultura popular. Per la seva popularitat, la novel·la s’ha convertit en blanc de moltes crítiques, principalment per les seves descripcions explícites de violència.


La felicitat no és completa

Des de fa anys Àngel Mauri ha estat donant voltes a una frase inacabada que va veure en una paret de Cerdanyola: «La felicitat no és completa. Fal...». Ell no se sent feliç, però seria incorrecte considerar-lo un desgraciat integral. En qualsevol cas, no està segur de què li falta. La felicitat no és completa narra set episodis en la formació del protagonista, Àngel Mauri, entre 1971 i 2003. L'amistat, la família, l'educació, l'amor, la feina o la política són etapes de la seva socialització, en general defectuosa. A més d'un dubtós aprenentatge vital, la novel·la retrata les continuïtats i les metamorfosis, les contradiccions i les reminiscències d'un personatge, però també els escenaris, les paraules, els jocs i les músiques d'una època. Sense crítica ni nostàlgia, al contrari: amb humor, tendresa i, sobretot, amb la força de l'hiperrealisme, La felicitat no és completa recorre el foc i la cendra, els costums i les singularitats d'una generació que va veure la llum quan va morir John F. Kennedy i ofereix una visió inèdita dels anys setanta i vuitanta


Els jugadors de whist

¿Es poden revisitar els últims trenta anys sense nostàlgia ni revengisme? ¿Es pot ambientar una novel·la a Figueres utilitzant referents de la cultura pop? Els jugadors de whist demostra que sí. Als vint anys, la filla del protagonista es casa amb un pelao que condueix una mini-retroexcavadora. A mesura que la boda avança, ressorgeix un passat que inclou un castell, un joc, una mort, un Empordà que no és de postal. La novel·la comença com El pare de la núvia, però després s’empelta de Mystic River i d’American Beauty.


Dies de frontera

Aquesta novel·la comença amb un petó llarg davant la porta d’uns grans magatzems, entre vianants carregats amb bosses de plàstic. Qui són ells dos? Tardarem a saber-ho. Els protagonistes de la novel·la es diuen Pau i Teresa i són membres d’una parella de fet que es va prorrogant de manera automàtica, fins que es produeix el que ell anomena «la relliscada», que té com a conseqüències un daltabaix emocional, un canvi de domicili i també un viatge a la frontera. En Pau i la Teresa es troben en trànsit, però no saben cap a on. Al capdavall, la provisionalitat també és provisional. Més d’un centenar de capítols, sovint brevíssims, formen una imatge en moviment, que sedueix, commou i diverteix el lector. Dies de frontera és una novel·la sobre les parelles que triem, els pares que ens trobem i els fills que portem —o no— al món. I també sobre la joventut, una malaltia benigna de què cada generació tarda més a guarir-se.


El moliner udolaire

Després d’un viatge sense rumb pels boscos del nord de Laponia, Gunnar Huttunen, un home lliure i solitari, arriba a un petit poble al cor de Finlàndia on compra un vell molí abandonat. Gunnar és un home exemplar, irreprotxable i molt treballador, i malgrat que els habitants del poble són una mica tancats, aviat es guanya el seu respecte. Amb el temps, però, a aquell individu tan estrany, capaç de deixar bocabadats els joves del poble amb les seves imitacions i els seus números de circ, se li descobreix un defecte més aviat molest: en moments de tristesa, sobretot a les nits, Gunnar udola. Són aquestes molestes nits d’insomni les que fan que les autoritats el prenguin per boig i vulguin ingressar-lo en un psiquiàtric. Però el moliner udolaire comptarà amb l’ajuda d’alguns veïns per intentar fugir al bosc. Si és la normalitat, la mediocritat, la renúncia als somnis, l’acceptació d’imposicions i compromisos tot allò de què els protagonistes d’Arto Paasilinna fugen, Gunnar Huttunen és l’encarnació extrema d’aquesta fuga, la lluita d’un home per la seva llibertat.


[허밍버드 클래식 05] 안데르센 동화집

한스 크리스티안 안데르센


크로스 사이언스

(주)북이십일 21세기북스


El traster

El traster forma part d’un recull de narracions que aborden el tema del patiment. «En general tot són històries de persones que cauen a dins de persones o de persones que les han envaït, que algú hi ha caigut a dins. Vull dir històries de límits rebentats. Presons mentals. Animalets dolçets. Sexe. Assassinats».


El lleó jardiner

A un costat, un ocell, llest i independent, decidit a passar l'hivern boreal a la infinita planura africana, com cada any. A l'altre, un lleó amb els ulls blaus com el mar i cor gegant, instal·lat sota el mateix arbre on es troba el niu de l'ocell. Superat el recel inicial, tots dos s'adonen que la seva convivència està plena d'avantatges: el lleó manté lluny de l'arbre micos i serps, i l'ocell li treu les paparres al lleó. I es fan amics. Tant, que el lleó se sentirà amb forces per compartir amb l'ocell el seu secret més gran…


걸리버 여행기

조너선 스위프트 | 이종인 옮김


그림형제 동화전집


로빈 후드의 모험

하워드 파일 지음 | 서미석 옮김


El somni d’Alicia

Eduard Punset ens convida a superar la borrosa frontera entre l’emoció i la raó. Alicia —«veritat», en grec— és el personatge inseparable de l’autor d’aquest llibre, una història apassionant i fins i tot intrigant sobre la vida i la ciència. Punset fa el salt a un estil narratiu que manté l’atenció del lector des de la primera línia i que ens recorda el Jostein Gaarder d’El món de Sofia.


아라비안 나이트 (천일야화)

작자 미상 | 르네 불 그림 | 윤후남 옮김


아이반호

월터 스콧 저, 서미석 옮김


안데르센 동화전집

한스 크리스티안 안데르센


La daga

La història comença al nostre món. Will Parry, fill de John Parry, un famós explorador desaparegut, assassina un home en defensa pròpia que entra a casa seva d’amagat i després de deixar a la seva mare malalta amb una veïna, fuig i decideix anar a buscar el seu pare. Will troba una finestra que el porta a una ciutat deserta, Cittàgazze (en italià Ciutat de les garses), on troba la Lyra i el Pantalàimon. A la ciutat només hi queden nens, ja que tots els adults han fugit per uns Espectres que s’alimenten de les seves ànimes humanes. Dos nens anomenats Angela i Paolo, li parlen de La Torre degli Angeli on hi queda un alquimista, Giacomo Paradisi, l’últim del grup que va crear una daga amb poder per vèncer als Espectres. La Lyra i en Will hi van i es troben al germà d’Angelica, Tullio, que ha robat la daga. En la lluita per recuperar la daga, Will perd el dit anular i el dit petit de la mà esquerra, que Giacomo considera un senyal profètic de què ell ha de ser el nou propietari de la daga i després d’ensenyar-li a obrir forats dimensionals amb ella, li entrega. Tullio mor per culpa dels espectres i un grapat de nens, juntament amb els germans de Tullio ataquen a en Will i la Lyra, però llavors, les bruixes del clan de Serafina Pekkala arriben a la ciutat i els rescaten. En un altre món, Lord Asriel està armant un exèrcit d’homes i àngels per lluitar contra l’Autoritat (una figura opressiva de Déu). En el món de la Lyra, Will troba al seu pare, John Parry, que mor davant dels seus ulls, assassinat per una bruixa a qui no havia correspost el seu amor. La Lyra és capturada per la seva mare, la senyora Coulter, que ha descobert una profecia segons la qual la seva filla està destinada a ser la nova Eva. Tement per la vida de la seva filla decideix amagar-la, ja que l’Església la vol veure morta. Dos àngels, Balthamos i Baruch, troben a Will i el volen portar amb la daga davant de Lord Asriel, però ell se’n va a buscar la Lyra.


올리버 트위스트

찰스 디킨스 | 유수아 옮김


있을 수 없는 일이야

싱클레어 루이스 지음 | 서미석 옮김


Homes artificials

Homes artificials (1912) es pot considerar tècnicament la primera novel·la de ciència-ficció catalana. Pujulà ens hi refereix l’experiment del Dr. Pericard, un savi enderiat a aconseguir una societat nova, dessocialitzada i perfecte, sense codis morals, el qual emprèn l’aventura científica de crear un grup d’androides individualitzats i exempts de tot atavisme. Superhomes destinats a capgirar completament no tan sols els valors de la societat establerta, sinó la societat mateixa tot creant-ne una altra de nova i lliure. Quant al resultat de tot plegat…


Llibres que fan idees

Els principals títols per entendre el món d’avui és un recull de les diferents línies de pensament sota les quals s’ha analitzat, estructurat i explicat el món contemporani des de la dècada dels vuitanta del passat segle fins al present més immediat. Coordinat per Enric Pujol i Jordi Riba el volum estudia, tal com indica el seu títol, assaigs d’alguns dels pensadors contemporanis més reconeguts, d’aquí i de fora.


En l’escena del crim

Què passa pel cap d’una persona, aparentment normal, quan decideix cometre un crim? Com funciona la part més detectivesca de l’ofici del forense? A CSI a la catalana, l’autora explica amb tota mena de detalls com es van resoldre 10 casos reals que van esgarrifar la societat catalana de les últimes dècades: des de l’aparició del cadàver d’una dona nua flotant en un riu, amb un valuós anell de brillants al dit, fins als misteris de l’autòpsia que va realitzar Narcís Bardolet a Lluís-Maria Xirinacs o Salvador Dalí.


Els conys saborosos

Els conys saborosos són 22 tastets íntims dels encontres sexuals que la teva fantasia sempre ha volgut tenir però, potser, no t’has atrevit a assaborir mai. L’autor et proposa un senzill esforç d’imaginació per a jugar amb l’erotisme quotidià, la sexualitat i que et sentis una mica (o molt) protagonista de les teves fantasies. Una puta que dubta de la seva sexualitat, una monja una mica embarassada, una taquillera perversa i una estudiant juganera són alguns dels personatges que et pots trobar entre tant d’erotisme. Així doncs, obre bé tots els teus sentits i disposa’t a gaudir!.


Relats

Entre el conte fantàstic, en la línia d’E.T.A. Hoffmann, i el conte realista, crític amb un cert romanticisme i sovint no mancat d’ironia, Puixkin ens ofereix en aquests relats una mostra ben palpable de la seva traça a l’hora de construir personatges amb eficàcia i brevetat, i de bastir històries sorprenents amb el llenguatge precís, clar i senzill que el va fer famós. En aquest tast del gran autor rus s’inclouen tres dels cinc relats que conformen la seva primera obra en prosa, Relats del difunt Ivan Petróvitx Belkin (concretament, La pagesa fingida, Temporal de neu i Un tret), i un relat llarg, La dama de «pique».


La filla del capità

A La filla del capità, sota la influència de Walter Scott, Puixkin, amb una sinceritat allunyada de l’exagerada afectació romàntica, se serveix d’un fet històric —la revolta del cabdill cosac Pugatxov— per explorar literàriament un dels temes constants en la història de la societat russa: el conflicte entre un sistema despòtic i injust i un poble sotmès i humiliat, procliu a utilitzar la figura de falsos messies per defensar el seu honor i alliberar la seva ira contra el poder opressor.


Paper de vidre

El viatge del protagonista és curt: comença un dissabte amb una partida de tennis abans de dinar (que perd) i acaba durant el Madrid-Barça que retransmeten aquell vespre nadalenc i ventós per la televisió. Es diu Pau Paris, i fuig de la seva dona (parapetada darrere la muralla de les conviccions) per acabar trobant-se amb el cadàver d’una prostituta a les mans que no sap com fer desaparèixer. Metàfora de l’heroi contemporani, convertit en un Paris dubitatiu i sense horitzons que es deixa temptar pel diable i cau en un remolí pervers i fred, Paper de vidre és una novel·la descarnada i crua, que enxampa el lector amb la mateixa contundència amb què el destí s’ensenyoreix dels personatges.


La segona mort de Jesús de Natzaret

Antoni, un banquer d'Antioquia, viatja a Jerusalem pocs dies després de la crucifixió, amb l'objectiu d'investigar la desaparició de tres milions de peces d'or que Jesús havia obtingut com a crèdit. La recerca, però, el portarà molt més lluny. Primer, Antoni desemmascararà l'argúcia (enginyosa, però gens sobrenatural) que va permetre a Jesús ressuscitar i mostrar-se als seus deixebles. I després descobrirà, fascinat, la identitat secreta de Jesús i la seva veritable doctrina, que té molt poc a veure amb el cristianisme actual i molt amb Aserà, la Deessa Mare dels jueus. La segona mort de Jesús de Natzaret és un relat visionari, ple de girs sorprenents, que es llegeix com una novel·la detectivesca. Francesc Puigpelat atrapa el lector amb una investigació ben documentada, una alternativa vibrant a la història canònica que reinterpreta el cristianisme en clau feminista i ens convida a imaginar un Jesús diferent.


Il·lusions elementals

El protagonista d’Il·lusions elementals és un col·leccionista d’errors. Un home sense ni cinc, entossudit a confondre’s quant a l’amor, amb certa tendència a oscil·lar entre la melancolia i la destrucció, entre la rutina i l’excés. Un home que mai no ha entès el vincle entre les causes i els efectes i, atrapat en ell mateix, s’ha deixat dur per les lleis de l’atzar. És escriptor. I per fugir dels grans temors que li generen les vicissituds que viu a Girona emprèn un viatge que, sense adonar-se’n, l’aboca a la més estricta indigència. Un viatge irrevocable a les tenebres, al fons de la pobresa física i material, al costat d’altres indigents que, com ell, han estat engolits per la nit. L’únic al·licient diari: sobreviure a la gana, al fred, a la por. I vèncer el cansament de l’ànima que a poc a poc es contagia al cos.


Cata… què?

Recull del que ha dit la premsa internacional sobre Catalunya, des dels fets de Prats de Molló (1926-2016).


Dones que dormen

Dones que dormen és un dietari que va de l’any 1986 a l’estiu del 1990. S’afegeix a una seqüència que va començar l’any 1982 amb la publicació de Bosc endins —un dietari dels anys setanta— i, després, de Matèria obscura (1991), que inclou notes que van del 1980 al 1984. L’any 2002 van ser reeditats de forma conjunta en el volum titulat Porta incògnita. A continuació, Rates al jardí (2011) corresponia exclusivament a l’any 1985. En el nou volum, Valentí Puig viu a Mèxic, a Dublín i a la serra de Tramuntana, observa el món, llegeix i coneix gent, però sobretot queda marcat per la importància d’escriure de nit, quan les dones dormen, gelós dels seus somnis, incapaç de saber on són, què fan ni amb qui, mentre dormen. El silenci del son sembla poder prologar qualsevol experiència extraordinària.


La vida sense la Sara Amat

Qui se’n recorda, avui, de la Sara Amat? Amb prou feines tenia tretze anys quan una nit d’estiu, jugant a cuit a amagar amb la colla, va desaparèixer i no se n’ha sabut mai més res. L’únic, una notícia l’endemà al Diario de Terrassa, i també molts rumors i especulacions. De la Sara Amat se’n recorda sobretot el Pep de cal Sabater, el narrador d’aquesta història. Perquè aquella nit, segons ens diu, la Sara no va desaparèixer, sinó que es va colar a casa seva per la porta del darrere. No s’hi va amagar gaires dies, però de vegades la memòria d’alguns fets abraça tota una vida, i fins i tot li dóna un sentit. Escrita des de la distància dels anys, La vida sense la Sara Amat és la confessió d’uns fets inoblidables, uns dies de la vida d’un poble a l’estiu, d’un nen obedient i enamoradís i d’una nena que ja no era una nena i que volia acomplir el desig ferotge i urgent de fugir, ni que fos per la porta del darrere. Amb La vida sense la Sara Amat, els lectors assistiran a la revelació d’un gran talent literari i descobriran una història que va commoure el jurat del premi Sant Jordi.


Els metecs

Un cop han deixat el fill a l’escola, els metecs queden al cafè de la cantonada. Són amics des que els seus fills fan P3. Poca-soltes, aparentment misògins, desvagats i un pèl inútils, l’única norma entre ells és no parlar gaire seriosament. Durant un llarg esmorzar a la Boqueria, en Pere, l’escriptor del grup, escolta embadalit la narració del Mario, que en un moment baix després que la dona l’hagi deixat, s’ha decidit a visitar el poble on va passar la infantesa i que va abandonar quan el matrimoni dels pares es va trencar i el seu pare va desaparèixer per sempre més. El Pere queda atrapat en aquesta història i en vol fer una novel·la, que serà també un viatge de tots plegats cap als propis orígens, a la recerca d’una innocència perduda o d’aquella dona inoblidable que cadascú idealitza a la seva manera.


Aigües encantades

Aigües encantades és una obra de teatre escrita per Joan Puig i Ferreter l’any 1907 que s’inscriu en el context dels drames d’idees i passions del modernisme. L’autor intenta difondre les seves idees i la seva forma de pensar, reflectint la lluita de la llibertat d’una persona davant la massa. Els personatges principals lluiten contra la ignorància de la gent. Intenta retratar la societat de l’època i les actituds que s’haurien de canviar. Es manifesta una lluita entre els ideals moderns i la tradició.


A l’ombra de les noies en flor

Hi ha poques experiències tant reveladores, tan trasbalsadores, com la lectura del gran cicle proustià A la recerca del temps perdut. Aquesta nova traducció catalana del clàssic per excel·lència de la novel·la francesa del segle XX és una invitació a no deixar-se perdre l’immens plaer de seguir, agafat a la mà de Proust, la bellíssima evocació i la reconstrucció tenaç de la seva adolescència.


Pel cantó de Swann


Trets per totes bandes

Heu tingut mai una setmana com aquesta? El detectiu de la història —del qual no se’ns diu el nom— no l’havia tinguda mai. Ara que, ben mirat, també estava fet un detectiu ben curiós: ja granadet, rodanxó, bevedor de cervesa, tranquil i… enamorat. Un home pacífic que s’embolica de mala manera, que no dóna allò que s’espera d’ell, perquè no és gens ortodox —o potser perquè té una intel·ligència diferent?—, que resol els seus casos envitricollats amb percepció finíssima, però que és un perdedor. La llicència de detectiu, l’amor —potser ja el darrer—, els pot perdre; tal volta definitivament.


Aretes de Esparta

Aretes, anciana lacedemonia, se dispone a recordar los acontecimientos que han marcado su vida. Será su voz, serena y apasionada, la que describa la azarosa historia de su familia —que contra su voluntad se verá envuelta en las intrigas de la época— y, a través de ella, la forma de pensar y vivir de los espartanos, sus leyes y sus costumbres, y revele los problemas internos y las traiciones en la ciudad, la creciente enemistad con Atenas y la destrucción del terremoto que asoló Esparta.Será ella quien detalle los hechos que marcaron el futuro de su pueblo: la mítica batalla de las Termópilas y la posterior y definitiva batalla de Platea, en la que los persas fueron finalmente expulsados de Grecia.Todo ello en un relato introspectivo, tierno y crítico a la vez, en el que se descubre una historia de amor y valor, de honor y pérdida. Una historia de los hombres más valerosos que hayan pisado la Tierra, inmortalizada por la memoria de una mujer.


La nacionalitat catalana

No hi ha cap dubte que La nacionalitat catalana fou l’obra teòrica cabdal del nacionalisme català en el seu període de plenitud i Eugeni d’Ors, l’escriptor d’una refundació ideològica del moviment catalanista, el va concebre com el catecisme d’un nou temps. Al llarg de gairebé més d’un segle, l’assaig s’ha llegit sempre com la proposta de definició més precisa dels objectius essencials del moviment. Publicat per primera vegada el 1906, amb intencionalitat electoral i en el marc de la campanya del moviment transversal que fou Solidaritat Catalana, Enric Prat de la Riba —un polític que havia flexibilitzat la seva ploma a la premsa i que comptava amb un sòlid coneixement jurídic— hi va saber cosir, amb encert i afany programàtic, reflexions que ell mateix anava articulant des de feia anys.


La pintora del barret de palla

Corre el mes d'octubre del 1789. Maria Antonieta d'Àustria, la reina de França, trepitja per últim cop els jardins del seu estimat Trianon. A partir de llavors, el seu serà un lent i angoixós trajecte cap a la guillotina. En aquells instants són nombroses les persones que fugen de França amenaçades per la Revolució. Élisabeth Vigée Le Brun, que, malgrat la ser jove, s'ha convertit en una retratista significativa de la cort, es veu obligada a deixar enrere la llar, fama i família, i, acompanyada de Julie, la seva petita filla, fuig de París amagada i disfressada. Els seus retrats de Maria Antonieta i la íntima relació que l'uneix a la reina són, en aquests instants, un motiu més que suficient perquè s'hagi posat preu al seu cap. Durant una fugida tan anguniosa com incerta, Élisabeth troba a faltar els dies en què l'aristocràcia feia cua davant del seu estudi per ser pintada pels seus pinzells. Però el seu esperit no decau i viatja fins a Itàlia, on, a més de descobrir les belleses artístiques que sempre havia volgut conèixer, comença de nou la seva tasca com a pintora. Des de la llunyania del seu exili, Élisabeth segueix els esdeveniments que estan canviant França i el planeta sencer. Fins que un dia rep la notícia que Maria Antonieta ha estat guillotinada. La reina ja no hi és. I, amb ella, ha deixat d'existir, també, aquella jove retratista que va ser coneguda com la pintora de la reina.


La vida i la mort d'en Jordi Fraginals

L'obra aplega les principals característiques de la novel·lística modernista, a la qual pertany per dret propi: Jordi, el protagonista, és rebel i inconformista i lluita, principalment, contra el determinisme per aconseguir acomplir la seva voluntat; això es veu perfectament quan abandona el seminari per viure la seva vida sense cap lligam. La psicologia d'en Jordi molts cops va en contra de la societat, cosa que podem observar en les discussions amb el seu pare, o bé quan en Pau Selva no està d'acord que la seva filla es casi amb ell perquè considera que seria un pecat, car ell és un exseminarista. En el llibre també podem veure com la psicologia del personatge s'enfronta a tot allò que l'envolta, així com les descripcions molt detallades i pròpies del modernisme com ara la del mas Fraginal.


L’home de mar

A Kodiak, als confins del món, ningú no pregunta pel passat i un estrany lligam fraternal s’estableix entre els que embarcaran i sortiran a pescar el bacallà negre, els halibuts o el cranc. La Lili, sense haver pescat mai abans, en formarà part. A canvi, però, de sotmetre’s a les subtils lleis no escrites que regeixen les relacions entre els homes a bord i a la rutina de les jornades de pesca, durant les quals portarà al límit l’endurança del seu cos menut: dormir a terra, la sal que crema la pell, seguir clavant el ganivet al ventre llis dels peixos, fascinar-se pel cor que encara bat i engolir-lo.A partir de les seves pròpies experiències com a pescadora a Alaska, Catherine Poulain ens ofereix una novel·la èpica que eleva les gestes quotidianes d’éssers marginals a la categoria de mite. Homes herois que planten cara a les onades o que lluiten amb les enormes preses que cal esbudellar quan són a mar; confosos i ingenus quan són a terra, vençuts per l’alcohol i els propis somnis.


La veu invisible

Una gèlida matinada apareix una dona inconscient a la platja i la Cèlia, infermera a l’Hospital de Sant Pau a Barcelona, descobreix que la desconeguda és la Martina Constants, una amiga que va morir fa més de vint-i-cinc anys.La Cèlia, la Martina i la Nora eres inseparables durant l’adolescència, i si aquella nit d’agost no haguessin entrat en el recinte de l’hospital, les seves vides haurien estat unes altres…Amb un pols contundent i un estil precís i àgil, La veu invisible dibuixa un fresc del dia a dia en el microcosmos d’un gran hospital. Ens parla dels anhels, els somnis i les frustracions dels que decideixen vetllar per la vida dels altres.La veu invisible és una intensa i emocionant novel·la, testimoni de la veritable essència de la infermeria.


El silenci de les vinyes

El nom de Brucart és un referent en el món del cava. L’Aurora, la matriarca, ha dedicat la vida a l’empresa i l’ha convertit en el que és. El dia del casament de l’hereu, un accident farà miques la felicitat de la família i un secret capgirarà el seu destí. Una història contemporània amb una gran força narrativa que ens trasllada al cor del Penedès, el bressol del cava. La relació de complicitat amb la terra, la passió pel conreu de la vinya, la feina al celler i la cava creen un món fascinant on els personatges saben molt més del que diuen. Amb un ritme trepidant, El silenci de les vinyes és la història d’una redempció, el retorn a l’essència dels propis orígens i la recuperació de la veritable identitat.


누구나 한번쯤 읽어야 할 고사성어


El silenci de les vinyes


La mort i el bibliotecari

El conte explica la història dels darrers moments de la vida de Demetri, grec d’Atenes, que va ajudar a bastir la biblioteca d’Alexandria al rei Ptolomeu.


Li deien pare

Esborronador relat del que la premsa va batejar com «el cas Castelldans», per la petita localitat de la comarca lleidatana de les Garrigues que acollia l’autèntica «casa dels horrors». Un centre d’acollida de nens orfes, un «pare», David Bonet, que abusa d’ells durant més de 17 anys i ho grava en vídeo, i una frase de Facebook que ho destapa tot. Aquest llibre explica els mateixos fets des de quatre punts de vista diferents: el del policia que ho va investigar, el del nen que va patir més abusos, el del pederasta i el de la presidenta de la fundació que enviava nens al centre d’acollida. No hi ha morbositat, ni judicis, ni justificacions; només els fets sense reserves. Cadascun dels protagonistes parla en primera persona, i la suma configura un relat, autèntic thriller psicològic, que, de tan real, sembla una novel·la.


L’amic president

«Té collons, Puigdemont: president de Catalunya! ¿Ets tu? Estic assegut al sofà, mirant la tele, amb una copa de vi i una barreja estranya d’emocions. Estic content, però espantat i, sobretot, perplex. ¿Ets el mateix Puigdemont que conec des dels anys vuitanta? Sí, ets tu, et veig igual, però tot el que t’envolta et fa molt diferent. És diumenge, 10 de gener. Com tanta gent que no ho havia fet mai fins avui, m’estic empassant la sessió d’investidura que s’emet per televisió. Et veig, et sento, i veig i sento el meu amic, el Pugi. Tu em dius Xarli i jo a tu Pugi, més fàcil que Puigdi, com et diuen alguns a Girona. Veig a la tele el Pugi que conec des que les nostres nòvies d’aleshores, l’Elianne i la Roser, vivien en un pis d’estudiants de Cerdanyola i tu i jo érem els borinots que les visitàvem els caps de setmana. Tu venies de Girona, on treballaves al diari El Punt, i jo de Lleida, on treballava al Segre. Vam connectar de seguida».Un retrat íntim i viu del Carles Puigdemont més personal escrit pel seu vell amic Carles Porta, autor del best-seller Tor.


El dia que vaig marxar

El Lolo és un adolescent que viu a Lleida i porta en aparença una vida normal: va a l’institut, és atractiu, té amics. Però sota la superfície s’amaga una realitat dolorosa: abandonat pels seus pares, que el van enviar a viure amb el seu germanastre, se sent enganyat per la vida, té episodis depressius i freqüenta amistats poc recomanables, tot per sentir-se part d’un grup. Mentre busca desesperadament el seu lloc a la vida, un malentès el portarà a prendre una decisió irreversible.


El club dels perfectes

Alimenta però no engreixa, com una amanida. Així és aquest llibre. Lleuger, saborós i fàcil de digerir. Apte per una llegida ràpida d’aquelles que deixen bon gust de boca i un somriure.


Tor, tretze cases i tres morts

Tretze veïns, amos d’una muntanya. Al poble de Tor, tocant a Andorra. Poderosos que s’enfronten. Interessos, contraban, l’orgull de la força. Estranys assassinats i sentències que fan créixer la crispació.Carles Porta ha investigat la història de Tor, la muntanya maleïda. Hi va anar, la primera vegada, per fer un «30 Minuts» per a TV3. I va quedar atrapat. Durant vuit anys ha tornat repetidament a Tor, per parlar llargament amb uns personatges difícils, plens d’odi, de por i de secrets.Aquest és el llibre d’una arriscada aventura periodística convertida en narració literària —recordant el nord-americà Truman Capote. Les escenes més tenses i també les més grotesques, retrats de personatges que impressionen per la seva ràbia encesa. Els lectors devoraran aquestes pàgines amb la passió i l’avidesa que desperten les grans històries.


L’emperador o L’ull del vent

L’Emperador o L’ull del vent es basa en un terrible fet històric: els milers de presoners napoleònics tancats durant anys en la petita illa deserta de Cabrera. Però sobre aquesta base sorgeix un personatge singular, Gérard de Fleury, que empès pel fibló desfermat per la Revolució Francesa i les guerres de Napoleó, encarna des de Mallorca a París, des de Còrsega a Andalusia, l’heroïcitat i la rapacitat que comporten els grans esdeveniments. Gérard, convertit en torbadora i cruel ombra imperial, és vist a través d’un prisma èpic i de testimonis tan aviat imaginaris (el narrador Grapain o la romàntica mallorquina Alòdia) com reals: el pensador Alexis de Tocqueville i el mateix Bonaparte.


Cavalls cap a la fosca

Al seu apartament parisenc, un escriptor rememora els origens de la seva família, la nissaga dels Vadell, i com si destapés una nova caixa de Pandora, fa sorgir en la seva memòria les històries d'uns avantpassats sotmesos a les passions més desenfrenades: venjança, assassinat, adulteri, bogeria… Ell, criat en una atmosfera cruel, corrupta i asfixiant, es farà el propòsit de trencar amb el seu passat ancestral. Els cavalls, la imatge de l'ensenya familiar, galopen cap a la fosca, sense genet, per deixar enrere la destrucció.


Cada castell i totes les ombres

A la vida, al paisatge, a la societat, hi ha alterosos castells que dominen arreu. Mentre, al seu voltant hi subsisteixen gernacions d'ombres, miserables o entranyables. Novel·la alhora coral i centrada en dos poderosos protagonistes, Cada castell i totes les ombres mostra el pols de Barcelona, essències i contradiccions d'ara mateix alhora que del seu passat, la tragèdia i les il·lusions. Una història i un panorama dinàmics, tan vastos com introspectius, multitudinaris, emotius i irònics. L'acció transcorre en tres dies i recrea les peripècies vitals de Pelai Puig Alosa i Ginés Jordi Martigalà, els dos extrems de la humanitat que pugna en la gran ciutat, on pul·lulen poetes, executius, el president de la Generalitat, l'alè pudent de la guerra civil. Per, a la fi, les pressions i passions, la lluita política, la tensió econòmica i ideològica, acabar fulminats per l'ensorrament d'un suburbi. Esdevé llavors la novel·la, igualment, un quadre al·legòric de l'urbs del segle XX, agent clau de civilització.


Entre el cel i la terra

El monestir de dalt la muntanya del Toro contempla l’illa de Menorca i l’esdevenir dels seus habitants. A través d’en Damià, el fill d’un pescador que ingressa com a novici, viurem un seguit d’aventures: la invenció d’un aparell per volar, una epidèmia de pesta, misteriosos robatoris, una terrible sequera, la tramuntana que torna boig un músic italià, l’atac d’un grup de pirates, un exorcisme diabòlic… Tot vist i narrat des d’aquest monestir que s’alça entre el cel i la terra.


누구나 한번쯤 읽어야 할 명심보감


Els culpables

Pep Palacín, àlies Tallaferro, és a punt de morir dessagnat i esbudellat. En aquest lent trànsit de la vida a la mort, és a temps de repassar algunes vivències i records dels pintorescos personatges que habiten el seu poble, Saurri, al Pirineu, prop d’Andorra. I mentre va rememorant aquest tapís grotesc de persones i fets insòlits, Tallaferro intentarà descobrir qui, d’entre tots ells, és qui l’ha assassinat. Amb només tretze famílies, a Saurri s’hi congreguen totes les passions i les malvestats imaginables: uns volen fer diners fàcils amb el contraban o les terres comunes; uns altres es barallen per aconseguir un home, una dona o un fill; uns tercers són víctimes de la seva innocència, o la mala sort… Sovint una ira atàvica i incontenible tenyeix les relacions personals, fins al punt que costa triar els possibles culpables de la mort de Tallaferro.


Xiscle


Vacu, l'ésser sofrent


Vist així, des de més a prop, potser


Nina - els quatre cantons


Mefistòfil


누구나 한번쯤 읽어야 할 목민심서


Druda \(o l'amant de narcís\)


Excretòria

És gràcies a una relació / passional que el nadó sent l’amor / intens de la mare, però aquesta és / la raó per la qual quan sigui gran / sentirà una nostàlgia estranya / —torbadora per irrecognoscible— / d’aquell excés de manyagues i plers / experimentats en primers contactes. / El desassossec l’envairà davant / la idea que en reviure lligams / similars podria tornar a sentir / el dolor que la passió imposà / en l’instant de la separació. / Aquell sentiment difús de mancança, / enquistat en l’essència del viure, / es farà punyent amb el pas del temps / i a partir d’un dia indeterminat, / i gairebé de forma imperceptible, / esdevindrà, d’amor, un etern captaire.


Ena menys una

Un ésser superior no determinat, crea una ciutat uniforme de carrers i edificis, infinita. Hi deixa caure unes nines i els dóna una vida i unes normes socials: el joc dels quatre cantons. Les crea amb aptituds, però, també, amb debilitats: la incapacitat de comunicar-se. Finalment, i com a premi de consolació, els regala la mort. Després, el creador s’adorm i oblida l’experiment.


La Gomorra catalana

L’última de les guerres més sagnants de la història moderna de la Camorra va ser la que va enfrontar els clans Amato-Pagano i Di Lauro entre el 2004 i el 2005. L’escenari napolità es va omplir de sang, però hi va haver un segon escenari, Barcelona, escollida com a base d’operacions pel clan Amato. A partir de la reconstrucció d’aquest episodi pràcticament desconegut a Catalunya, Joan Queralt desvetlla la creixent implantació dels grups criminals napolitans a casa nostra, en paral·lel al desinterès públic i institucional. Durant més de dos anys i sense que la ciutat i les seves autoritats percebessin un sol senyal de conflicte, la capital catalana va quedar unida a Nàpols per invisibles ponts transitats per un incessant tràfic de combatents, sicaris, espies, drogues, armes i diners. Un itinerari d’anades i tornades que va alimentar simultàniament l’estadística dels morts als carrers napolitans i l’agitada vida nocturna barcelonina. El gran coneixement de Joan Queralt sobre el crim organitzat li permet no tan sols radiografiar la seva implantació al territori català, sinó també abordar el procés de globalització de la criminalitat i el perill creixent de les seves ramificacions en els òrgans de govern mundials, tant polítics com financers.


누구나 한번쯤 읽어야 할 사서삼경


누구나 한번쯤 읽어야 할 삼강오륜


El tant per cent

N’hi havia que en referir-se a la Pobla del Dalt l’anomenaven la Pobla del Mal. Tripijocs, trafic d’influències i terra de corruptes, ve-t’ho aquí. I quan la crisi arriba de sobte, també hi arriben els problemes: paisatges desoladors, urbanitzacions desmanegades, edificis abandonats, i molta gent que es comença a posar nerviosa: un alcalde que governa amb mà de ferro, unes eleccions que cal guanyar, dos constructors disposats a pagar un tant per cent pel favor d’una requalificació, i dos senegalesos assassinats pels matons d’un mafiós aparentment sense cap mena de connexió. Tot plegat duu al reporter Pere Palau a ficar-se on no és benvingut per explicar el verdader sentit de tot plegat. Una crua història sobre la crisi, la condició humana i la realitat; que és dura però real. Una autèntica foguera de les vanitats de la societat catalana i espanyola d’avui mateix.


L’últim càtar

Ricard Sureda, que s’autodefineix com un romàntic incorregible i que es declara un entusiasta absolut de l’Edat Mitjana, avorreix el temps present, tant col·lectiu com personal. Decidit a iniciar una recerca d’uns hipotètics càtars actuals, dipositaris de secrets mil·lenaris transmesos de generació en generació en la clandestinitat, Ricard toparà amb un seguit de personatges que li revelaran un món ocult que per a ell serà més autèntic i apassionant que la realitat quotidiana. Paral·lelament, Ricard s’enamorarà d’una jove presentadora de televisió que farà entrar en crisi el seu desgastat matrimoni.


Cercamón

Cercamón és el resultat d’un peregrinatge personal: s’hi entrellacen la recerca de les arrels històriques i la invenció novel·lada d’uns fets que es van esdevenir ja fa mil anys, protagonitzats pels habitants d’un racó de la Península, on les muntanyes del Pirineu s’abaixen per entrar al Mediterrani. Pirineu i Mediterrani són espais geogràfics diferents i maneres de ser contraposades que van configurant el geni de l’esperit català. En aquest context històric i amb aquest escenari de fons, l’autor crea el Cercamón, un relat apassionant sobre el món dels trobadors i els orígens del nostre país.


Fedra

La història tracta sobre l’amor prohibit, Fedra s’acaba de casar amb Teseu (fill d’Egeu, rei d’Atenes) quan s’enamora d’Hipòlit, fill que Teseu havia tingut amb l’amazona Antíope. L’amor és tractat com a una malaltia de la qual a més de Fedra, són preses la seva germana Ariadna i la seva mare Pasífae.


Prou!

Després d’ignorar la capacitat mortífera de l’islamisme i diluir-se en la comoditat de la correcció política, Occident ha deixat que la por imposi la seva regla més preuada: la passivitat. El repte totalitari ha esdevingut gegantí; han mort milers de persones de la manera més atroç; l’amenaça gihadista s’ha instal·lat al cor de casa nostra; l’enemic de la humanitat ha conquerit terres i cervells i ens ha declarat obertament la guerra. Amb el totalitarisme, no hi ha debat, ni pacte, ni apaivagament. El totalitarisme no se’l convenç, se’l venç. I la manera de vèncer-lo comença per tenir clar què és, on som, on ens equivoquem i de quina manera hem de defensar-nos.


Mariona

El 1824, a la vila de Gràcia, la jove Mariona, està a punt de casar-se. La vida, humil i senzilla, li somriu. Però els anys que es preparen són els d’un segle convuls. Al voltant, d’ella, del seu home i els fills i néts, en la seva lluita per la supervivència, el remolí de la història hi vessarà revoltes i repressions, la industrialització del país i la primera vaga general, les llavors del republicanisme, la maçoneria i la Renaixença. I sempre amb l’amenaça latent de les lleves, les temudes lleves que s’enduen els fills a morir lluny. El país canvia i la Mariona —la seva consciència de dona i ciutadana—, també.


L’espia del Ritz

La ciutat bull amb milers de persones vinculades al règim nazi, hi ha membres de les SS, espies internacionals, les banderes amb la creu gamada pel centre de la ciutat, els feixistes italians… I enmig d’aquella Barcelona amb afusellaments al Camp de la Bota, amb matances indiscriminades, amb una misèria extrema, brillava amb llum pròpia un hotel anomenat Ritz on un dia arriba un jueu perseguit a França que fuig per salvar la vida amb els seus músics travessant a peu els Pirineus.


El misteri de les tortugues

Unes vacances a Menorca, unes tortugues, l’afició per les aus de dos germans i uns ocells que no haurien de ser allà… Aquest són els ingredients que ens fan endinsar en El misteri de les tortugues mentre fem un passeig per aquesta joia de la Mediterrània: Menorca, una reserva de la biosfera que ha sabut preservar l’essència de les illes mediterrànies i, alhora, esdevenir un reclam turístic imprescindible.


Rosa de cendra

L’Albert Corner i Espiga fa temps que va deixar enrere la guerra de Cuba. L’àvia Mariona li havia demanat que tornés viu i va complir la promesa. Però ja mai més no seria aquell soldat de lleva rebregat per la pobresa i la dissort, sinó un home nou, un supervivent. I amb l’instint de la supervivència va aconseguir acumular una fortuna, relacionar-se amb l’alta burgesia catalana i formar una família altiva i benestant. Són moments efervescents i les guspires comencen a saltar. La Lliga Regionalista guanya les eleccions del 1901 sota el lideratge de Cambó i Prat de la Riba. Els monàrquics i els lerrouxistes s’organitzen i l’estat activa la reacció. Catalunya viu moments de pors i d’incerteses, però també de grans il·lusions i esperances. I la família de l’Albert viu les violentes contradiccions d’una època convulsa que desemboca en la Setmana Tràgica del 1909.


Egosurfing

Una anònima escriptora mallorquina de llibres d’autoajuda rep l’acusació d’un programa televisiu sensacionalista d’haver comès un «quasihomicidi imprudent». La seva víctima és un jove hospitalitzat a causa de l’impacte al seu cap d’una bossa d’escombraries. Algú ha llançat la bossa des del pis on ella va viure dotze anys enrere, en el seu primer curs universitari a Barcelona, i que va abandonar després de la mort del seu primer amant. De manera inesperada, es fa amiga de la descarada periodista que la calúmnia, que la introdueix en les perversions d’un exclusiu ambient de la ciutat, mentre que el noi a qui se suposa que ha ferit, el qual està pendent d’un judici per presumpte maltractament a la seva exnòvia, insisteix a convertir-se en amic íntim de la protagonista…


Històries macabres (i no tant)

En la vida no tot són flors i violes, ni tot són hòsties i merda. El llibre Històries macabres (i no tant) és un recull de relats macabres que pretenen generar en el lector un dilema moral respecte temes que presenten algunes controvèrsies ètiques i socials. Venjança, violència, estimar, la bogeria, la felicitat… estem realment segurs de la nostra postura i/o límits?


El cervell

És comprensible que Brett Halliday, l’editor americà d’aquesta novel·la, quedés impressionat en llegir l’original que li fou enviat per correu, espontàniament, sense cap carta. No ens estranya que tot seguit la considerés la millor primera novel·la policíaca que veia en els darrers deu o dotze anys. Bill Adams, el cervell, és un individu notable. Mai no ha estat a la presó ni té la intenció que l’hi tanquin ara, quan projecta el cop més important de la seva vida. L’assalt al Banc ha de ser simplement perfecte. Minuciós com és, recluta els especialistes de més anomenada i repassa incansablement tots el detalls de la feina, sense deixar-ne cap a l’atzar. O sí, un, perquè s’ha oblidat que era un home i, per tant, fal·lible i amb les seves febleses. Té un taló d’Aquil·les que el perdrà. No hi fa res; als nostres ulls haurà guanyat una dimensió que el treu, verament, de l’anonimat.


El cor del senyor Rossini

La mare de na Marina i na Maria, una mestra, vol allunyar-se del seu entorn habitual per fugir de la tristesa que l’envolta. Per aquesta raó es trasllada a fer classes a un lloc gens habitual: un circ. Na Marina i na Maria, que l’acompanyen, hi passen el curs escolar. Allà viuen tot un seguit de peripècies amb els seus nous amics: en Nico, el pallasset nan; el senyor Hans, el domador; Madame Étoile, la pitonissa, que les adverteix del perill que les amenaça. I, finalment, s’enfronten al seu enemic, el director del circ: el terrible senyor Rossini.


Farenheit 451


Mirada dolçalada

Mirada dolçalada és un recull de poemes escrits entre l’any 2000 i el 2002 a Lleida, a la vall, a vora mar i a d’altres indrets. No té un abans i probablement no tindrà un després. Els primers poemes s’escriuen quan un cor endormiscat torna a voler bategar amb força. I els darrers estan dedicats a un cor massa gran que deixà de fer-ho. L’ordre en què apareixen en el llibre no correspon al cronològic. Són poemes senzills que es passegen pels meus sentiments, i que ara, lector conegut o desconegut, accepto compartir amb tu. Però abans que comencis a llegir, crec que he de dir-te que no van ser escrits per arribar a les teves mans. Hi són per una única raó: retre un homenatge a la meva mare fent un llibre per a les meves filles; cap i cua, tot plegat. Deixar que els meus poemes siguin lletra impresa és accedir, i no sense esforç, a fer un striptease que va més enllà de la pell. És la meva manera de dir a la Concha, a l’Anna i a la Blanca que les estimo.


Non grata

La Júlia, noia jove de vint-i-quatre anys. Treballa com a comercial. Algú la persegueix. El Pau, noi jove de vint-i-tres anys. Estudia a la Universitat. És intrèpid i gaudeix del present. La Marta, dona de quaranta-dos anys, mare de la Júlia. Ha tingut un passat dur que ha afrontat sola. I una persona. Diuen que un home. Són alguns dels personatges de Non grata, una novel·la fàcil de llegir amb els capítols un pèl desordenats, en la qual es mostren persones, comportaments o facetes que acostumen a no ser acceptats socialment, ja sigui per prejudicis, per falta d’empatia, o per mites socials. Algú mor, no se sap qui l’ha matat, tot i que alguns ho tenen molt clar. Tot és com sembla?


누구나 한번쯤 읽어야 할 삼국유사


El guardià invisible

El cos d’una adolescent apareix a la vora del riu Baztan, a Navarra. Les circumstàncies en què es troba el cos relacionen el crim amb un assassinat ocorregut un mes enrere. La inspectora Amaia Salazar és l’encarregada de dirigir la investigació. Per a això haurà de desplaçar fins Elizondo, el poble on va créixer i del que ha tractat de fugir tota la vida. La inspectora s’haurà d’enfrontar a les complicacions del cas i als seus propis fantasmes del passat per trobar l’assassí.


La cara nord del cor

L’agost del 2005, molt abans dels crims que van commocionar la vall de Baztan, una jove Amaia Salazar de vint-i-cinc anys, subinspectora de la Policia Foral, participa en un curs d’intercanvi per a policies de l’Europol a l’Acadèmia de l’FBI als Estats Units, que imparteix Aloisius Dupree, cap de la unitat d’investigació.Una de les proves consisteix a estudiar un cas real d’un assassí en sèrie, a qui anomenen «el Compositor», que sempre actua mentre es produeixen grans desastres naturals atacant famílies senceres i amb una posada en escena gairebé litúrgica. L’Amaia es convertirà inesperadament en part de l’equip d’investigació, que els durà fins a Nova Orleans just abans del pitjor huracà de la història d’aquesta ciutat, per mirar d’avançar-se a l’assassí…Però una trucada de la seva tia Engrasi des d’Elizondo despertarà en l’Amaia fantasmes de la seva infantesa i farà que s’hagi d’enfrontar novament a la por i als records que la doten d’un coneixement extraordinari de la cara nord del cor.


El guardià invisible


Ofrena a la tempesta

Ha passat un mes des que l’Amaia Salazar va recuperar el seu fill i va detenir en Berasategui. Però malgrat que la Guàrdia Civil i el jutge Markina donen per morta la Rosario, la inspectora de la Policia Foral sent que no està lliure de perill. La mort d’una nena a Elizondo, que la besàvia de la criatura atribueix a l’Inguma, el dimoni que immobilitza els dorments, es beu el seu alè i els treu la vida mentre dormen, aixeca les sospites de l’Amaia. Arran de les anàlisis del doctor San Martín, la inspectora comença a investigar altres morts de nadons i aviat descobreix un rastre d’horror que culmina amb la mort inexplicable d’en Berasategui a la seva cel·la i la trepidant investigació que portarà l’Amaia a l’autèntic origen dels successos que han colpit la vall de Baztan. I mentrestant, des del bosc, arriba una tempesta impressionant per enterrar la veritat més demolidora…


Màquines mortals

En un futur distòpic, les ciutats que van sobreviure a la Guerra dels Seixanta Minuts són fortaleses gegants en moviment que lluiten entre elles pels escassos recursos que queden. Un cataclisme va destruir la civilització tal com la coneixem avui dia, i la humanitat s’ha hagut d’adaptar a una nova era postapocalíptica.En Tom Natsworthy, un ciutadà procedent d’un nivell inferior de la gran ciutat mòbil de Londres, haurà de lluitar per sobreviure després de topar amb la Hester Shaw, una perillosa fugitiva. Dos pols oposats, els camins dels quals mai no s’haurien hagut de trobar i que forgen una aliança destinada a canviar el futur de la humanitat…


Una llarga adolescència

Les memòries d’adolescència de Rosa Regàs ens transporten a la crua postguerra barcelonina, on el republicanisme de la seva família va esdevenir tabú i les noves convencions socials anul·laven tota llibertat individual. Uns anys en els quals la por, el fervor religiós i el maniqueisme moral marcaven la pauta de conducta de la societat i que van conformar, per negació, el caràcter d’una dona contestatària i inconformista que es va acabar rebel·lant.Amb aquestes pàgines coneixem la Rosa Regàs més jove, la que és obligada a aprendre a cosir i a planxar, la que descobreix l’amor i la passió i la que ben aviat s’inicia en els goigs i els patiments de la maternitat. Però, sobretot, distingim la dona amb inquietuds intel·lectuals i amistats de gran rellevància cultural a qui cap circumstància podrà aturar.


Els virreis de Catalunya

Aquest llibre és l’escuma de quatre anys de recerques en els nostres Arxius. El seu autor hauria desitjat de deixar passar algun temps més abans de publicar-lo. Però forçat pels nostres precs —els d’un grup d’amics, historiadors professionals—, s’ha rendit a l’evidència i a la necessitat. L’evidència d’aixecar tot seguit les pedres mestres del futur edifici de la nostra història dels segles XVI i XVII; la necessitat de donar a conèixer, per primera vegada, el quadre concret de l’evolució catalana durant aquells dos-cents anys. En aquest darrer aspecte, Els virreis de Catalunya d’en Reglà no solament vénen a omplir un buit —com sol dir-se d’habitud—, sinó a foragitar els nombrosos tòpics que el vorejaven.


Bandolers, pirates i hugonots a la Catalunya del segle XVI

En aquest llibre de Joan Reglà sobre la història de Catalunya durant els Àustries, tema que no pot ser més interessant ni suggestiu pel lector curiós, es fa un minuciós examen de la política catalana de Felip II, i es dibuixa una visió de conjunt de la vida del Principat en una etapa decisiva en tot l’Occident d’Europa —la caracteritzada per les guerres de religió. La consideració del país a mitjan segle XVI com a finestra mediterrània europea, d’Espanya i per tant com a punt de contacte entre doctrines i civilitzacions ha fet que l’autor s’hagi plantejat els grans problemes de l’Espanya d’aquest segle, potència hegemònica de l’Europa de llavors, a la llum de les pressions estrangeres a Catalunya. El resultat lògic, com a reacció contra les pressions adversàries, va ésser la impermeabilització ideològica d’Espanya per Felip II. Aquesta problemàtica ha fet que Joan Reglà valorés la veritable projecció europea d’un període ben apassionat de la història de Catalunya, els esdeveniments, del qual, per altra part, foren decisius en l’orientació futura de l’Espanya dels Àustries.


Cada dia

Aquestes oracions reflecteixen bellesa, poesia, però una poesia trobada a partir de les petites coses de cada dia, a partir d’aquelles emocions que tots coneixem perquè tots les hem viscudes, a partir d’imatges com la posta de sol o una platja lluminosa de juliol. Per altra banda, no hi manca profunditat i llum. Cada oració és l’intent d’explicació d’una situació, d’un sentiment a partir d’un cas viscut. Potser és això el que els dóna aquesta força. A mida que vas llegint el text, que te’l vas fent teu, t’hi vas identificant, perquè de segur que en un moment o altre has viscut allò, si no és que t’hi trobes ara. Aquest és el valor d’una oració: el testimoni d’un estat interior, i després d’això, com fa l’autor, quatre ratlles projectant aquesta experiència humana cap a qui millor pot resoldre-la perquè també va ser home: Crist. Realment, aquests textos no són per restar dintre un calaix, i tenen molta feina a fer.


Assassinat a la casa de nines

Cada cop que l’Amy puja de nit a les golfes, la casa de nines té tots els llums encesos i s’hi senten sorolls a dintre. L’Amy està morta de por, però també està intrigada perquè pensa que les nines li volen dir alguna cosa. Quan descobreix uns fets estranys que va viure la seva família fa temps, la seva curiositat augmenta.


La cinquena estació

Un viatge que ens trasllada de Barcelona a la costa empordanesa, de París a la Provença, seguint els passos d’uns sers profundament humans, que en la seva recerca de la plenitud i l’amor, hauran d’enfrontar-se amb l’alienació i l’oblit.


Els anys de la serp

Una nena de tres anys, la Joana, emigra, amb els pares, des d’un poble de la Sierra de Cazorla fins a les muntanyes dels Ports i també del Pirineu català. El seu pare treballa extraient fusta dels boscos i més endavant en una mina de cobalt. La mare, que feia de minyona, ara troba feina en una fonda. L’aïllament d’aquell món i la curiositat per la natura mantenen viva la innocència de la Joana, fins que la mort accidental del pare fa miques aquesta harmonia i ella s’ha de fer dona sobtadament. Aquell món que semblava idíl·lic presenta una cara fosca, com ara els rampells imprevisibles de la mare, jove i vídua. Però la Joana és vital i lluitarà per fer-se un entorn acollidor en un país que ja és el seu país.


Sumari d’homicida

Sumari d’homicida (Premi Víctor Català 1977) és un recull de narracions que té per protagonista la Mort, en majúscula. Com assenyala Robert Saladrigas: «Rendé ablaneix l’atmosfera aclaparadora i tràgica d’aquests contes amb pinzellades d’humor endimoniadament negre».


L’ampla mar dels Sargassos

Tot partint del personatge literari de l’anomenada «esposa boja» de Jane Eyre, la famosa novel·la de Charlotte Brontë, Jean Rhys li torna a donar vida a L’ampla mar dels Sargassos i en reconstrueix la infantesa, adolescència i lluna de mel fatal que la precipitarà a les golfes de la gran mansió anglesa de Mr. Rochester. Amb senzillesa i una força magistrals, Jean Rhys, una de les figures importants de la literatura en llengua anglesa del segle XX, aconsegueix transmetre la bellesa embriagadora, màgica i en molts moments aclaparadora de les Antilles en una època, la dècada del 1830, en la qual no feia pas massa anys s’havia abolit l’esclavitud i les illes s’havien independitzat d’Anglaterra.


L’ampla mar dels Sargassos

Tot partint del personatge literari de l’anomenada «esposa boja» de Jane Eyre, la famosa novel·la de Charlotte Brontë, Jean Rhys li torna a donar vida a L’ampla mar dels Sargassos i en reconstrueix la infantesa, adolescència i lluna de mel fatal que la precipitarà a les golfes de la gran mansió anglesa de Mr. Rochester.Amb senzillesa i una força magistrals, Jean Rhys, una de les figures importants de la literatura en llengua anglesa del segle XX, aconsegueix transmetre la bellesa embriagadora, màgica i en molts moments aclaparadora de les Antilles en una època, la dècada del 1830, en la qual no feia pas massa anys s’havia abolit l’esclavitud i les illes s’havien independitzat d’Anglaterra.


Un tros de paper / Two Volumes


Sa meu mare

Si amb el foc del seu incipient primer queixal del (poc) seny, Pau Riba va dedicar a la seva mare, Mercè Romeva, la rabiüda cançó Mareta bufona, tot criticant aquell seu esperit naïf i rialler per sobre de totes les coses, en aquell primer Dioptria del qual han dit que és «una crítica ferotge a l’esperit petitburgès i a la família cristianoprogressista», és mentre acompanya la mare en els seus darrers anys que s’hi retroba i reconeix en aquell mateix esperit naïf i en el seu viure rialler totes les virtuts del món. Sa meu mare és un regal, un amorós homenatge partint dels darrers temps compartits per mare i fill. Parla de la fragilitat de la vellesa i de l’estimació filial sense límits i nari-nant se’ns endú de Barcelona a les fresques aigües de Cadaqués, a es Poal. Tot això, és clar, sense trair aquell punt gamberro que rega totes les fetes d’en Pau Riba.


Cançons i poemes

Pau Riba ha volgut fer un llibre que aplegui poemes-escrits i poemes-cançó. En llegir el llibre hi notareu que la cançó s’intueix en bastants dels poemes, vull dir que és omniabsent al llarg dels versos. És inevitable, la cançó i el poema escrit comporten diferents lleis de realització, encara que poden coincidir en algun moment. Totes aquestes coses li donen una especial fesomia a aquest primer llibre de versos, un primer llibre d’un noi de dinou anys.


누구나 한번쯤 읽어야 할 손자병법


Maria-Mercè Marçal. L’escriptura permeable

Caterina Riba presenta aquest estudi sobre l’obra de Maria-Mercè Marçal des de la «permeabilitat», des de la intertextualitat i el procés obert de significació que permet la seva poesia. La primera part se centra en la reflexió de Marçal entorn de la tradició literària i de la teoria feminista, mentre que la segona part analitza la reformulació dels prototips femenins, des de les bruixes i altres figures de la tradició popular, fins al paper de la dona en la Bíblia, la figura del pare, i el diàleg de la poesia marçaliana amb l’obra de diversos escriptors i escriptores, com Dickinson, Perkins Gilman i Plath. El llibre es clou amb una bibliografia exhaustiva i actualitzada sobre Marçal.


Sis Joans

En aquest llibre es conten les estranyes aventures de sis nois que tenien el mateix nom, però diferents defectes. Cadascun d’ells, en el seu propi vici o desviació, era exemple extrem i lamentable: potser a causa d’això els arriba amb inusitada rapidesa la dura lliçó que els havia d’adreçar la vida. Tot i que s’encaminen cap a una conseqüència moralitzant, aquestes narracions no pequen mai de sentenciosa aridesa: són mogudes i humanes i les enriqueix un deliciós humorisme.


Llibres de poesia

La poesia completa de Riba, comentada per ell mateix.Per primera vegada, tots els llibres de poesia que va publicar Carles Riba (incloent-n’hi dos que van quedar inèdits, un de joventut i l’inacabat dels últims anys), acompanyats per tots els comentaris que va deixar fets en lectures, cartes o assaigs de cadascun dels poemes.


Clàssics i moderns

Carles Riba (1893-1959) és un dels intel·lectuals més sòlids i rigorosos que han donat les lletres catalanes al segle XX. Per a Riba, vida i obra constituïren una sola aventura, en la qual cada episodi es feia responsable, a la vegada, d’ell i de tot el conjunt. Malgrat que la seva tasca primordial es realitzà a través de la poesia, Riba recorregué, com a tempteig previ, justificació, complement o residu últim, a altres formes d’expressió en les quals també sobresortí: la crítica, l’assaig, la traducció. El volum que presentem —preparat per un gran coneixedor de l’obra ribiana, el professor i crític Joaquim Molas— és dividit en tres parts: la primera reuneix assaigs i crítiques literàries sobre autors clàssics, antics o moderns; la segona tracta d’algunes qüestions teòriques importants, tant d’ordre literari com de tema lingüístic o cultural més genèric, en les quals Riba es manifesta com un dels nostres més brillants intel·lectuals; i la tercera aplega algunes de les seves crítiques més significatives sobre els escriptors noucentistes i els posteriors.


01 Nacional Catal


Els camins del paradís perdut


Els camins del paradís perdut

Una mostra excel·lent de la qualitat de la prosa de Llorenç Riber són les narracions contingudes en el present volum, bella adaptació de dues llegendes pietoses de l’Edat Mitjana.


De la indignació a la nació

De la indignació a la nació parteix de les reivindicacions del moviment dels indignats per desenvolupar una teoria original de la nació com a hàbitat plural, inclusiu i sostenible. A través d’una exposició sistemàtica en cinc tesis generals i cinc tesis nacionals, aquest model de nació, la nació-hàbitat, és aplicat al cas específic de Catalunya, a fi de demostrar la conveniència i la possibilitat de constituir una nació catalana que integri tots els seus habitants en un projecte comú fonamentat en els principis de la justícia i en l’elecció deliberada de viure junts. L’exposició d’un programa concret d’actuació en els àmbits polític, econòmic i social completa un assaig adreçat a convèncer els més escèptics de la possibilitat real de desenvolupar una comunitat política que sigui plenament lliure, equitativa i democràtica. El llibre acaba justificant la necessitat que els habitants d’aquesta nació, al marge de les seves identitats, llengües o ideologies, exerceixin el dret a l’autodeterminació i es constitueixin ben aviat com a estat independent. «De la Catalunya indignada», sosté l’autor, «pot néixer la Catalunya digna».


Tarzan de les mones

Dins les profunditats de la selva africana, el petit Tarzan és criat per una mona. Aprèn els secrets per sobreviure: com comunicar-se amb els animals, com penjar-se dels arbres, i com lluitar contra els grans enemics. Creix amb la força i el coratge de les seves col·legues, les mones. I, amb el temps, la seva intel·ligència humana li permetrà ser el Rei de la Selva. Però llavors l’home blanc porta la cobdícia i l’avarícia, però també la primera dona blanca. Tarzan haurà de triar entre dos mons.


L’odissea bàrbara

A pesar de ser una de les obres menys conegudes de E.R. Burroughs, L’odissea bàrbara, amb les aventures d’un mariner americà que, contra les ordenances del seu país, traspassa la prohibida Longitud 30° Est i s’endinsa en una Europa desconeguda —ens trobem en el segle XXII— contenen, sintetitzats, els exotismes i les fantasies que van fer famosos John Carter i Tarzan, dos dels personatges més famosos de l’autor. Amb una gran facilitat i agilitat narratives, Burroughs ens explica una història insòlita en què els gèneres d’aventures i fantàstic anuncien, i proporcionen, les pautes dins les quals es mouran els primers llibres de ciència-ficció: inventiva, paisatges imaginaris i situacions sorprenents.


El cas d’en Barney Panofsky

Fins i tot els seus amics estarien d’acord que Barney Panofsky és un «marit maltractador, un falsari intel·lectual, un productor de merdes, un borratxo amb inclinació a la violència i segurament també un assassí». Però, quan els seus pitjors enemics ho intenten fer públic, Barney comença a escriure les seves pròpies memòries, i és així com el veurem passar de la crisi a l’èxit, dels baixos fons a la bona societat a Montreal, París i Londres. Les seves proeses acaben però amb un escàndol notable.


Fes memòria, Bel

L’acció de Fes memòria, Bel té com a fons l’ambient social i polític de Barcelona a l’any 1934, en els mesos que precediren el fets del 6 d’octubre, uns mesos de gran tensió en la nostra vida. No hi ha, en aquesta novel·la, un personatge central. El protagonista és el país, encarnat en uns quants homes i dones, joves —la majoria molt joves—, la vida dels quals transcorre lligada als esdeveniments; en alguns casos sense que aquells homes i dones en tinguin consciència, com en el de la «vedette» Isabel Granada o de la dissortada Corina Orús; i en altres, com en els de Ramon Bel —un dels personatges de Tots tres surten per l’Ozama, que apareix ací als seus vint anys— i de l’inconformista Adrià Mur, amb plena lucidesa que el seu destí personal està vinculat al del país.


Tots tres surten per l’Ozama

Tots tres surten per l’Ozama fou publicada per primera vegada a Mèxic el 1946. Al país, tingué problemes amb la censura espanyola, i no hi pogué aparèixer fins al 1967. La novel·la, una de les millors de Riera Llorca, és un testimoni colpidor de la situació miseriosa dels negres i mulatos antillans i, sobretot, el reflex de la inadaptació d’uns catalans exiliats en un país dominat per la corrupció oficial del règim de Trujillo.


Amb ulls americans

«Quina mena de gent son?», es demanava Gaziel a començaments del segle XX. «Com ens veuen ara des de fora?». A partir de l’experiència del periodista americà George Mac Gregor, Carme Riera construeix un relat fresc, actual i divertit sobre la societat catalana. Fa pocs anys George Mac Gregor va topar per atzar amb un seguici de l’alcalde de Barcelona que s’havia desplaçat a Nova York per promoure les virtuts i meravelles de la capital catalana. Gràcies a les habilitats del periodista, la delegació catalana va aconseguir salvar una situació delicada, cosa que li va valdre la promesa d’una beca per fer una estada a Catalunya. La seva mirada perplexa marcarà un relat que va de la ironia crítica a un final més obscur i sòrdid de trama policíaca i rerefons de corrupció.


Tots tres surten per l’Ozama


Jo pos per testimoni les gavines

Aquest volum recull un dels dos llibres de relats amb què Carme Riera es va donar a conèixer i amb els quals va obtenir un èxit notable entre els lectors: Te deix, amor, la mar com a penyora (1975) i Jo pos per testimoni les gavines (1977), publicats originalment per Editorial Laia. Aquests dos llibres conformen la primera etapa de l’escriptora com a narradora, en què es combinen a la perfecció els seus valors testimonials, subversius i de denúncia, amb una clara vocació poètica.


누구나 한번쯤 읽어야 할 채근담


Epitelis tendríssims

Epitelis tendríssims és un recull de contes de caire humorístic i tema eròtic, volgudament intranscendents i lúdics. «Treballar el llenguatge eròtic —afirmava aleshores l’autora—, és entrar en un terreny verge: els termes usuals emprats per molta de la literatura eròtica no tenen gaire interès, es redueixen a una mena de vocabulari clínic o barroer». Epitelis tendríssims és, doncs, un intent d’apropar-se al llenguatge del plaer i de posar la imaginació al servei dels sentits.


이토록 아름다운 수학이라면


파국

본 도서는 펜립 PENREEVE에서 전자책화 하였습니다.


Dins el darrer blau

Dins el darrer blau comença amb un episodi d’allò més suggerent, com una aventura de novel·la bizantina, es desplega en una brillant constel·lació de personatges i es dirigeix cap al final tràgic que coneixem a través de la història en passatges que van del grotesc i l’amarg d’algunes situacions a magnífiques descripcions que situen el lector, per molt entès que sigui, per molt que conegui la història, davant la meravella del descobriment de la literatura, de la força subjugant de la narració. Tres mons s’entrecreuen en la Mallorca de finals del segle XVII: el de la gent de bé, cortesans, comerciants, frares ambiciosos o erudits barroquitzants, servidors de la Inquisició… El de la gent del poble, pagesos i artesans, bandolers o meuques (la inoblidable Coixa…). I, sobretot, el de la gent del carrer, criptojueus i conversos, guardians de la seva tradició o confidents atemorits, amb l’horitzó impossible d’una fugida cap a la llibertat que s’acabarà en la humiliació o en les flames de l’últim Auto de Fe: ho diu la història, però en la novel·lació de Carme Riera la història es transforma en vida palpitant, en respiració i passió, i, sobretot, en pietat pels botxins i les víctimes.


클로리스


Te deix, amor, la mar com a penyora

El 1975, Carme Riera publicava Te deix, amor, la mar com a penyora. Aviat el boca orella va començar a circular i el llibre es va convertir en tot un fenomen editorial, ja que suposava per als lectors catalans més que un alè d’aire fresc i llibertat gràcies al seu contingut revulsiu. Te deix, amor, la mar com a penyora és un recull de disset contes narrats amb una aparent naturalitat i proveïts alhora de força i de tendresa. Entre aquestes pàgines trobem una història d’amor, un assassinat, una passatgera poc habitual o l’evocació d’un record d’infantesa. A mig camí entre la quotidianitat i la ficció, els contes reunits en aquest llibre tenen dos protagonistes innegables: la dona i el mar.


365일


영원한 유산


Qüestió d'amor propi

Àngela, una dona a punt de passar la frontera dels cinquanta, es confessa culpable d'haver caigut en el parany teixit per la seva pròpia fragilitat. Al regust amarg, barreja de sentiment de ridícul i de desencís, marca la pauta d'una reflexió lúcida sobre un episodi amorós viscut amb precipitació apassionada, alimentada, únicament, per paraules tendres i afalacs embolicats en paper de cel·lofana. Ara, ferits tant ella com l'amant per allò que consideren una "qüestió d'amor propi", es veuen abocats a un joc agre, amb intercanvi de cops baixos, en què la personalitat de tots dos es posa en evidència.


L’estiu de l’anglès

Vostè parla anglès? Recorda quin mètode va seguir per aprendre’n? O potser no en sap i, malgrat intentar-ho, mai no ha passat d’I love you… Tant si en sap com si no, aquesta novel·la l’interessarà i se sentirà còmplice de Laura Prats, la seva protagonista, una agent immobiliària de Barcelona, cansada de comprovar com el seu desconeixement de l’anglès entrebanca la seva aspiració d’ascens professional. Per això decideix sacrificar les vacances d’agost, s’inscriu en un curs d’immersió, viatja fins a un poble perdut d’Anglaterra, Ledbury, i s’instal·la a casa de la professora Grose, una dona peculiar que viu aïllada al mig del camp. L’estiu de l’anglès és una novel·la que ens atrapa des de la primera pàgina i no ens permet deixar-la fins que no arribem al final. Divertits, d’una banda, per les seves dosis d’humor, i horroritzats, d’una altra, pels mètodes de Mrs Grose i la revenja de la seva alumna.


아니 땐 굴뚝에 연기는

지은이 아시자와 요, 옮긴이 김은모


타투 사냥꾼


La meitat de l'ànima


그녀들의 범죄

베스트셀러 <루팡의 딸> 저자 요코제키 다이의 새로운 미스터리 서스펜스. “현실에 대한 묘사와 인간의 감정 흐름에 대한 관찰이 뛰어나다”는 평가 그대로 이 책에서도 그의 특기가 유감없이 발휘된다. 특히 소설의 초반부에는 캐릭터와 상황 설정에 심혈을 기울여 독자들이 등장인물에 보다 깊숙이 들어갈 수 있도록 유도한다.‘결혼 적령기’를 지난 여성을 대하는 사회적 시선, 결혼한 여성을 향한 고압적인 태도 등 사회의 요구에 위축된 여성들의 심리 묘사는 이 책의 관전 포인트. 보수적인 일본 사회를 극명하게 드러내고자 선택한, 1988년이라는 시대적 배경 역시 탁월하다. ‘헤이세이(1989~2019)’라는 새로운 연호와 함께 여성들에게 열릴 새 시대를 염원하는 작가의 메시지가 특히 여성 독자들의 마음을 두드릴 것이다.누군가의 아내로, 애인으로 남성과 가정의 주변부로 살아야 했던 소설 속의 여성들. 평범하게 살던 그녀들이 어느 날 맞닥뜨린 사건과 추악한 진실을 통해 자신에게 주어진 세계가 얼마나 위태로운 질서 위에 세워진 것인지 깨닫게 된다.


요코하마 역 SF


새벽이 되면 일어나라


Amb ulls americans


Joc de miralls

Teresa Mascaró vol conèixer personalment un important i conegut escriptor sud-americà anomenat Pablo Corbalán. Aprofitant la seva visita a Barcelona, té l’oportunitat d’entrevistar-lo. Però en la vida de Pablo Corbalán sembla que hi ha un enigma i la difícil resolució d’aquest misteri ens durà a Itàlica, on un règim militar ofega de manera brutal la població. Tot això no fa sinó enterbolir encara més les escasses possibilitats de desemmascarar la veritat i aconsegueix que, lentament, la novel·la acabi sorprenent el lector.


Venjaré la teva mort

Martiritzada pel sentit de culpabilitat, l’exdetectiu Elena Martínez rememora un cas antic en el qual va contribuir a condemnar dues persones innocents. 2004: La misteriosa desaparició d’un home de negocis tan sols és la punta de l’iceberg d’una trama ben fosca que escampa els seus tentacles per tot Catalunya. A petició de la família, la jove detectiu Elena Martínez es fa càrrec del cas. La primera pista: una valuosa col·lecció de caganers i una esquela curiosa. En la línia de Natura quasi morta, una novel·la negra amb un punt d’humor en la qual el «qui» és més important que el «com».


Una primavera per a Domenico Guarini

Una primavera per a Domenico Guarini és la meva primera i única novel·la militant. Militant del feminisme i de les llibertats. Per això hi ha sovint al·lusions a la necessitat de les dones a decidir i a fer-ho sense coaccions… També és la meva primera i única novel·la de caire experimental. Barreja gèneres, trenca la linealitat del temps i mescla present passat i futur; empra la segona persona narrativa a segons quins capítols, i a d’altres la primera i/o la tercera; inclou articles de diari, cartes, o la dissertació acadèmica davant de La Primavera de Botticelli, un dels quadres que més m’agraden del món, a l’hora que superposa la història de Domenico Guarini, que atempta contra el quadre de Botticelli, i la d’Isabel Clara Alabern, una jove periodista mallorquina, enviada especial d’un diari de Barcelona per escriure les cròniques sobre el cas.


Temps d’innocència

Amb la mirada d’una nena que descobreix el món, Carme Riera evoca l’univers de la seva infantesa, la Mallorca dels anys cinquanta i seixanta, a través de petits retalls de vida i família. Un recull d’estampes que ens conviden a conèixer el padrí Pau i la senyora àvia, la tia Celestina, la casa de Palma, els estius a sa Martineta, les olors del «colmado» de Can Rasca, el descobriment de la lectura, les oliveres màgiques que feien olives dolces o les relacions de la família amb Llorenç Villalonga, Camilo José Cela o Albert Camus. Un seguit d’històries i anècdotes amb què l’autora rememora escenes de quan era petita i que sovint han inspirat les seves novel·les, un recorregut íntim i nostàlgic que retrata una família de la burgesia mallorquina i recrea el paradís perdut de la infantesa, un món que ja no existeix.


Jo pos per testimoni les gavines


Epitelis tendríssims


Les darreres paraules

En un manuscrit retrobat, Lluís Salvador d’Habsburg Lorena (Florència, 1847? - Txèquia, 1915) confessa els secrets dels seus amors, alguns de tràgics, ens ofereix punts de vista personals però objectius sobre els esdeveniments que canviaren el mapa europeu del segle XX, des de Meyerling fins a Sarajevo. Cosí de l’emperador Francesc Josep i de l’emperadriu Elisabet, la famosa Sissí, tal vegada tingué a l’abast evitar el desencadenament de la Primera Guerra. Viatger impenitent i misteriós, home de lletres, naturalista i ecologista avant la lettre, l’arxiduc fou també un enamorat de Mallorca. A l’illa hi bastí el seu petit regne paradisíac. Les darreres paraules desvela, en unes suposades memòries, les vivències familiars, sentimentals i polítiques d’una personalitat extraordinària, que, tot i pertànyer a la Casa Imperial més important d’Europa, visqué allunyat dels convencionalismes.


La meitat de l’ànima

Un desconegut lliura un cartipàs ple de cartes a una escriptora que signa llibres el dia de Sant Jordi. La seva lectura la trasbalsa i li obre una sèrie d’interrogants que faran trontollar la memòria del seu passat familiar i de la identitat dels seus pares. Aleshores comença un procés de recerca apassionant i apassionada que la porta al vell escenari dels republicans a França. Mirarà d’esbrinar el qui és qui de l’espionatge i els agents dobles a favor del franquisme, investigarà la mort en estranyes circumstàncies d’alguns exiliats i estudiarà el paper d’alguns intel·lectuals francesos. La recerca de l’amant francès de la seva mare i el veritable paper que ella mateixa va tenir en la resistència i en la història oculta de l’exili són els secretts i misteris als quals s’enfronta l’escriptora en procurar de lligar tots els caps. La meitat de l’ànima amaga secrets que sorprendran el lector, deixa oberta la recerca del misteriós personatge del cartipàs i esdevé, sobretot, una obra corprenedora que tempta els límits de la novel·la.


Temps d’innocència


Te deix, amor, la mar com a penyora


Qüestió d’amor propi

«Jo, per contra, pertany a una classe de dones, espècimens clarament a extingir, que són incapaces d’entrar en uns altres braços sense estar enamorades». Amb aquestes paraules, Àngela, una dona a punt de passar la frontera dels cinquanta, es confessa culpable d’haver caigut en el parany teixit per la seva pròpia fragilitat. El regust amarg, barreja de sentiment de ridícul i de desencís, marca la pauta d’una reflexió lúcida sobre un episodi amorós viscut amb precipitació apassionada, alimentada, únicament, per paraules tendres i afalacs embolicats en paper de cel·lofana. Ara, ferits tant ella com l’amant per allò que consideren una «qüestió d’amor propi», es veuen abocats a un joc agre, amb intercanvi de cops baixos, en què la personalitat de tots dos es posa en evidència. Carme Riera desmantella la visió idealitzada que sovint es té de certs cercles literaris i hi contraposa la realitat mesquina dels personatges de cartó pedra que els nodreixen.


Venjaré la teva mort


Illa Flaubert

Illa Flaubert és la història d’una recerca voluptuosa de la soledat. El protagonista, un fill de casa bona, s’adona, de sobte, amb la desaparició de la mare, de la increïble capacitat depredadora del temps. A partir d’aleshores la seva experiència vital l’anirà conduint, en un pèndol que va del sexe a la mort, a la decisió de buscar una sortida davant la destrucció inevitable. Aquest camí té el seu punt culminant en la fugida cap a un petit port de mariners i, sobretot, en la vida solitària que decideix fer a Illa Lleona, un lloc on només hi ha un far abandonat.


Fuita i martiri de Sant Andreu Milà

Un grup de malfactors, fugitius de la ciutat on acaben de cometre un robatori amb homicidi, sofreixen un greu i espectacular accident que els immobilitza entre les deixalles del vehicle destrossat: a partir d’aquesta situació existencial, l’autor construeix una fabulació inquietant que té l’amenitat i el dinamisme d’una novel·la negra i la densitat d’un estudi psicològic.


Els déus inaccessibles

Els déus inaccessibles és una anàlisi del drama exultant que significa veure’s sotmès davant la Gràcia. Però al mateix temps és alguna cosa més: ¿és que potser no en traiem, arran de la seva lectura, tota una invitació a la sensualització total, la viva proposició d’assumir una definitiva i compromesa actitud humana consistent a potenciar al màxim la nostra capacitat d’entusiasme i, al cap i a la fi, acceptar com a sublim la sexualització de les nostres passions? Es diria que l’escriptor ha mantingut una lluita amb si mateix per tal de despullar-se de tota solució anecdòtica o externa i tancar-se en la seva pròpia vida imaginària, en la pròpia influència del seu ésser, fins a emparar-se plenament de la inexorable puixança de la bellesa. I per aconseguir-ho, ha renunciat gairebé a l’acció i, de forma absoluta, a l’atractiu recurs del diàleg. El relat es converteix, aleshores, en una meditació i, per ser més exactes, en una confessió general. El seu tema, podrà objectar-se, no és original: sens dubte no difereix essencialment de l’exposat el 1912 per Thomas Mann a la seva cèlebre La mort a Venècia. Però el tema, quasi mític, susceptible, per tant, de les més variades aplicacions, solament li serveix a l’autor per contar-nos els dubtes i les inquietuds d’un senzill rector de poble. Aquest, viu seduït per l’atracció dels déus —encarnació dels ideals hel·lènics que assumeix amb la lectura dels poetes llatins— i alhora manté amb fervor el seu compromís amb Déu. Migpartit entre el seu ésser moral i la passió que el fa sentir bo i culpable, troba l’equilibri —o s’ho pensa— construint amb un zel obsessiu una muralla que li justifiqui la passió i en capgiri el sentit.


Em dic Carles

Que el president de la Generalitat Carles Puigdemont no és un polític corrent és una evidència. Els seus orígens, la seva formació, les seves influències i, sobretot, l’autoexigència per tenir un pensament propi, en són la causa indubtable. Des de l’amistat més propera, la que atorguen els anys i les afinitats, Josep Riera Font conversa amb Carles Puigdemont perquè sigui el president, en primera persona, qui ens parli de la seva vida, de la seva gent. Em dic Carles és una aproximació intensa a la personalitat del nou president de la Generalitat i a tot allò que ha marcat la seva trajectòria vital: Amer, els anys d’internat, el mestratge de l’oncle, la biblioteca del monestir de Poblet, l’accident a vida o mort, la vocació periodística, l’emprenedoria, la curiositat pel món virtual, la passió per la lectura i la música, l’alcaldia de Girona, el compromís amb el país… El retrat d’un home a qui la història ha cridat en aquest moment més que per ser qui és, per ser com és.


Morir quan cal

Morir quan cal ens presenta la història, profundament humana, de la tràgica descoberta del món a càrrec d’un adolescent, immers dins el caòtic context de la guerra civil a Mallorca. Què succeeix quan un home, a l’hora de conformar la seva condició de persona, tot just acabada de descobrir l’ennuegadora exigència del sexe, contempla de quina manera s’esbuca tot un món en menys que dura un estiu? Què passa quan hom s’adona que els homes han esdevingut bèsties, quan els fets obliguen a reconsiderar les paraules «pare» i «mare», substituint-les per la més exacta de «fera»? «Res no comprenc, perquè ho entenc tot»: vet aquí la història d’una terrible clarividència. «Me sent ofegat, enmig de tanta claredat. He arribat tan enfora, dins la meva vida, que ja no me queda ni la possibilitat de desitjar seguir ignorant, com abans», diu el protagonista. I, tot seguit: «Necessit assolir la noblesa d’arribar al zero absolut». Morir quan cal és una crònica impressionant i apassionada del que succeeix pels camins que condueixen a aquest punt on hi ha escrit el terrible zero de l’home.


La rara anatomia dels centaures i altres contes ens mostra una via d’expressió en l’art de Miquel Àngel Riera en la qual navega amb una feliç habilitat: el conte. Per mitjà d’una prosa minuciosament i delicadament treballada, posada al servei d’una concepció molt personal, l’escriptor aconsegueix de donar forma a un conjunt de petites obres mestres, entre les quals fóra difícil d’establir diferències qualitatives. Els contes recorden Proust, i també el món obsessiu de Kafka i potser algunes tècniques del nouveau roman. Tot plegat conflueix en un llibre ple d’originalitat, poblat d’estranyes i torbadores fantasies que s’ensenyoreixen del lector i el fascinen a partir de les primeres pàgines.


Anar de debò. Els catalans i Espanya

Fa cinc anys que els catalans vivim una situació política tan excepcional com inesperada: estem davant d’una cruïlla de gran transcendència. L’anàlisi històrica pot ajudar a comprendre els orígens i la natura d’aquest llarg enfrontament entre la ciutadania catalana i les institucions polítiques. Aquesta obra reuneix escrits del professor Borja de Riquer publicats durant una dècada. D’una banda estudien etapes històriques dels segles XIX i XX, que, a grans trets, se centren en l’anàlisi del lloc i del paper dels catalans en la política espanyola contemporània, i en el sorgiment i l’actuació del moviment catalanista. D’una altra analitzen situacions del temps present, del segle XXI, en articles de premsa.


중산층 흔들리는 신화